"Жан Габорі і Жак Дюран реконструювали цей фільм,
враховуючи поради Жана Ренуара,
який присвячує це відновлення пам'яті Андре Базена".
ПРАВИЛА ГРИ
Драматична фантазія
"Цей розважальний фільм, знятий напередодні Другої світової війни,
не претендує бути дослідженням манер.
Його герої цілком вигадані".
"Чутливі серця, вірні серця,
Які засуджують легковажне кохання,
Припиніть горювати.
Хіба злочин змінюватися?
Якщо Амуру дали крила,
То хіба не для того, щоб пурхати?"
Ви слухаєте Радіо-Сіте. Зараз рівно 22:00
Ми тут на аеродромі Ле Бурже,
пробираємося через натовп, що зібрався, щоб вітати
знаменитого авіатора Андре Журйо,
який щойно здійснив неймовірне:
перетнув Атлантику за 23 години!
Рекорд можна порівняти... Обережно, шнур!
Рекорд можна порівняти тільки з поставленим десяток років тому
Шарлем Ліндбергом.
Натовп ринув!
Журйо прибув живий-здоровий, виконавши чудову посадку.
Натовп вривається на аеродром і прориває поліцейський бар'єр.
Міністр не зміг прийти, але він просив мене передати своє захоплення
і якнайщиріші вітання.
Це не я. Це все літак.
Аж ніяк. Це чудове досягнення.
Октав!
Андре! Я такий щасливий! Не через твій політ!
Я такий радий тебе бачити! Це ти, чи не так?
Вона тут?
Вона не прийшла?
- Вона не прийшла? - Вона не змогла.
Але я зробив все це для неї!
Я знаю.
Мсьє Андре Журйо, Кілька слів для наших слухачів.
Лише кілька слів. - Що я можу сказати?
Ви щойно перелетіли над водами Атлантики.
У вас має бути що сказати. Будь-що. Ви, певно, щасливі.
Я дуже нещасний.
Я ніколи в житті не був настільки розчарованим.
Я зробив цей переліт заради жінки.
А вона не прийшла зустріти мене.
Вона навіть не зволила прийти.
Я кажу їй це публічно: Вона неприхильна!
Великий авіатор здійснив приголомшливий подвиг.
Але пам'ятайте, це коштувало йому багато зусиль,
і він виснажений.
Сумочку, Лізетт.
Він не може говорити.
Але з нами інженер з Кодрон.
Літак Журйо виготовлений на Кодрон.
Це стандартна модель з 200-сильним двигуном Renault.
Місце другого пілота було замінено на додатковий паливний бак.
Ти герой, але ти поводився як вередлива дитина.
Якщо Крістін тебе не побачить, вважай пощастило.
- Я не можу зараз її бачити. - Виспись трохи.
Скажи, Лізетт, як довго ти одружена?
- Майже два роки, мадам. - О, так.
Як летить час! Ти щаслива?
Мене мій чоловік не обтяжує.
Він служить у шато, а я в Парижі.
З вами, мадам, я дуже щаслива.
- У тебе є коханці? - Це було б перебільшенням.
Звичайно, є. Октав, наприклад.
Дай мені мою вечірню помаду.
- Я не знаю, де вона. - О, знаєш.
Мені вона не подобається. Занадто фіолетова.
Не виглядає природно.
А що зараз природне?
А твої коханці... Що вони тобі кажуть?
Не так вже й багато.
- Вони тебе цілують? - Якщо я їм дозволяю.
- Вони тримають за руку? - Буває по-різному.
- А що далі? - Що далі?
Стара історія: чим більше ти даєш, тим більше вони хочуть.
Мій шарф.
Нічого не вдієш. Чоловіки усі однакові.
А як же дружба?
Дружба з чоловіком?
Коли рак свисне!
- Гарного вечора, мадам. - Гарного вечора, Лізетт.
- Мітці... - Слухаю, мадам?
- Ти вигуляла собак? - Так, мадам.
- Де мсьє? - У своєму кабінеті.
...спокійно повернувся на аеродром Ле-Бурже.
Натовп спокійно розходиться.
Зустріч з героєм завершилася.
Ми щойно стали свідками події, що увійде...
- Ми спізнилися, люба. - Як завжди.
Нова? - Придбав сьогодні.
Це романтична негритянка. Чудово працює.
Як на мене, то краще, ніж радіо.
То ви чули, що сказав Андре Журйо?
Я можу собі уявити, про що він думав. Він ризикував життям.
Як ви могли відмовити йому
у незначній символічній ласці,
про яку він очевидно так зворушливо благав?
Він переплутав це з коханням.
Чоловіки такі наївні.
Це мене дуже тішить!
Дякую. - Немає за що.
Брехати - це такий важкий тягар.
Брехня... Не варто перебільшувати.
Ви вважаєте мене брехуном?
Я цілком вам довіряю.
Справді?
Одну хвилинку, люба.
Мадам де Маррас, будь ласка.
Це ви, Женев'єв? Мені треба вас побачити.
Тоді приходьте зараз.
Ви ідете із Крістін?
Тоді уранці.
Не о 10:00. Так, 11:00. Будьте реалістом.
Цього Ля Шене треба отруїти.
- Так чому у нього механічне? - Прогрес.
Ви називаєте це прогресом? Я це називаю ексгібіціонізм.
Мені шкода Крістін, бо вона іноземка.
І тому що ви божеволієте від неї.
Ні, мабуть, було важко покинути все в Австрії.
Мистецьке життя. Її батько був відомим диригентом у Відні.
А переїхати в Париж, де ніхто не говорить її мовою.
- І навіщо вона вийшла заміж? Я б нізащо! - То ж ви!
Про що ви замислилися?
Про одну фразу Шамфора. Це може бути настановою.
Про що вона?
"Любов, яка існує в суспільстві, - це просто суміш двох примх
і контакт двох тіл".
Якщо я вас правильно розумію, ви хочете мене покинути.
Минулої ночі я раптом вирішив бути гідним своєї дружини.
Я вже бачу сімейний портрет: в'язання, капці і багато дітей.
Саме так. Я ніби відчуваю, що вичерпалася моя бадьорість.
Все це через радіо і Андре Журйо.
Яка ви спостережлива!
Скажімо, ми розходимося.
А що це змінить із Крістін?
Ну, все.
Нічого! Вона лишилася такою австрійською.
Парижанка зрозуміла б. Не вона.
Якби вона довідалася, то гнівалася б не через нашу інтрижку,
а через те, що ви брехали їй із самого початку.
Вона ніколи не простила б вам.
Я знаю.
Вірте чи ні, ви багато для мене значите.
Не знаю, чи це любов, чи сила звички,
але якщо ви покинете мене, я буду дуже нещасною, а я цього не хочу.
Люба, мені дуже прикро.
Я не хотів ранити вас, але поставте себе на моє місце.
Добре, що ви слабкий.
Весь у батька.
Бідолаха мав таке складне життя.
Ходімо пообідаємо. - Із задоволенням.
Не знаю, чи це через цю сентиментальну розмову,
але я помираю з голоду!
Ні, старий! Іди, якщо хочеш, але я додому.
- Не залишай мене. - До дідька твої проблеми!
Відколи ти повернувся, то висиш у мене на вухах.
А тепер завіз нас в кювет.
Спасибі, але ні, дякую!
- Тобі боляче?
Дивно, що я не помер. Так об дах стукнувся.
Геть розтрусив мозок.
Хочеш вбити себе через Крістін? Вперед, але без мене.
- Розумієш... - Так. Ти чокнутий!
- Отже, я чокнутий! - Знайди підмогу й відчепися від мене.
Ти був би радий, якби вона мене ігнорувала. Ти теж любиш її.
Звичайно, але по-своєму.
Не досить самого бажання, щоб здобути її.
Затям собі: вона мені як сестра.
Ми разом росли.
Її батько, старий Стіллер, був не просто найкращим диригентом.
Він також був найкращою людиною.
Коли я поїхав вчитися музики до нього в Зальцбург,
він приймав мене як сина.
Я ніколи не міг висловити йому свою вдячність.
Тепер можу. Він помер і не може піклуватися про свою доньку.
Тому я можу й буду піклуватися про неї. Вона потребує турботи.
Вона чужинка серед людей, які не говорять її мовою.
Якщо хочеш зробити її щасливою, віддай її мені.
Тому що я люблю її.
А вона з тим дурнем, Ля Шене!
З ним, його полюванням, шато і механічними птахами!
Та він двічі сноб!
Може, він і сноб, але він міцно тримається на ногах.
Ти головою в хмарах.
Ти опозорився на радіо.
На Ле Бурже, коли повернувся.
Ти повернувся з Америки, побивши усі рекорди.
Тебе вітали, як героя. Міністри виголошували промови.
Але замість того, щоб скромно й спокійно грати роль національного героя,
замість того, щоб давати інтерв'ю на радіо, усі ці пусті балачки, яких вони хочуть,
ти почав базікати про Крістін. На публіку!
Не дивно, що вона не хоче тебе бачити!
Але я зробив це для неї, для неї самої, розумієш?
Вона заохочувала мене. Тому коли вона не з'явилася...
Вона публічна жінка, а в суспільстві суворі правила.
Мені не треба лекцій.
Мені потрібна Крістін.
Я люблю її, розумієш.
Якщо я не побачу її знову, я помру.
Ти побачиш її.
- Думаєш? - Звичайно.
Залиш це мені.
Отже, мсьє Октав!
Не вітаємося?
Свіжа, як троянда.
А ви виглядаєте жахливо. У чому справа?
Певна, це знову ваш друг пілот.
Що за неприємність! Мадам не можуть заснути ночами.
Послухайте сюди. Ви мені довіряєте?
Я це владнаю. - Невже?
Де ви були?
Я був дуже зайнятий.
- Проблеми? - Я розкажу вам пізніше.
Ви прийшли побачити мою дружину? Дозвольте привітатися.
- Що там у вас: соловей? - Співочий птах.
- Схоже, до нього добралася міль. - Але все одно співає кожні 20 секунд.
- Аякже. - Цинік.
Де ви були весь цей час?
Вас не було в Парижі?
Дозвольте?
Доброго ранку, моя люба. Добре спалося?
Скажи, Лізетт.
- Я отримав листа від Шумашера. - Шумашера!
Ваш чоловік. Він каже, що без неї моїм лісам бракує поезії,
а його робота єгеря видається вкрай нудною.
Він хоче, щоб ви приєдналися до нього.
І залишити мадам? Ваша світлосте, я скоріше розлучуся.
Не ставайте мелодраматичною.
Ви наговорилися?
О, так, у вас велика таємниця для неї.
Ви це сказали.
- Я вас залишу. - Якраз час.
- Ви поїдете в "La Coliniere"? - Можливо.
Що я сказав? Двадцять секунд.
Чашку чаю?
Міцної гарячої кави з хлібом та повидлом?
Я не голодний.
Щось очевидно не так.
Я ніколи не бачила мсьє Октава без апетиту.
Не присядеш?
Ану ж, розкажи мені свій секрет.
- Це про Андре. - О, ні!
- Ти знаєш, він хотів померти? - То тільки розмови.
Вибач, але я був там.
Як він міг?
Як? У машині. Намагався в'їхати в дерево.
- І це моя провина? - Звичайно, твоя.
- Я не розумію. - Справді?
Послухай, люба.
Ти кидаєшся людям на шию, як дванадцятирічна.
Можеш робити це зі мною.
Ти завжди будеш моєю зальцбурзькою дівчинкою.
Але з іншими виходить... незручно.
Отже, в Парижі не можна виявиити прихильність до чоловіка без того, щоб...
Тобто я в усьому винна?
Не в усьому. Лише в кількох речах.
Я маю вибачитися перед твоїм другом?
Це заходить надто далеко.
Але ти могла б... запросити його на "La Coliniere".
Ти неналежно поводишся!
У такому разі... Я так і зроблю.
До побачення. Чи скоріше прощайте.
- Куди ти поспішаєш? - Побачитися з ним.
Ти не приїдеш на "La Coliniere"?
Не можу ж я розірватися.
От дурненький!
Дурненький!
- То ти запросиш його? - Запрошу.
Не хочу бути жінкою, яка довела до відчаю
великого героя, ідола мас.
Якщо станеться авіакатастрофа, в усьому звинуватять мене.
Назвуть мене кровопивцею, суспільним ворогом, перешкодою прогресу.
Говоритимуть про "іноземку".
А я ненавиджу мучеників.
А твій чоловік... як з ним бути?
Це моя справа.
Своє я зроблю. А далі умиваю руки.
- Christine, du bist ein Engel. - Ангел?
Небезпечний ангел, та все ж ангел.
Приготуйте мені два смажених яйця,
великий шматок шинки і склянку білого вина. Помираю з голоду!
- Ви поправитеся. - Не хвилюйтеся. Я з цим справлюся.
Тоді добре. Чекатиму вас на "La Coliniere".
У вас є своя машина, добре.
До завтра.
Я в жахливо складному становищі. - Женев'єв.
- Ти знаєш? - Та хто не знає? Вона тебе до смерті замучила?
Але ти хочеш з цим покінчити? Залиш це мені.
Якщо зможеш.
Усе дуже просто. Вона до смерті хоче заміж, тому ми її захомутаємо.
З ким? З тобою?
Ти ж знаєш, я не з тої породи, щоб женитися.
Я буду готовий пожертвувати собою.
Але тільки заради Крістін. - Я знаю.
Але я хочу одну послугу у відповідь.
Тобі потрібні гроші?
Ти знаєш, що ти порядний чоловік?
Це я успадкував від матері.
Я хочу, щоб ти запросив Андре Журйо.
У "La Coliniere"?
Це дуже серйозне прохання.
Серйозне?
Я знаю, що сталося між Крістін і твоїм другом.
Я не сліпий. - Нічого не сталося.
Це добре!
Тоді запроси його.
Я дуже ризикую. Я люблю Крістін.
Я не переживу, якщо її втрачу.
Знаєш що? Щось мені хочеться зникнути.
Хочу сховатися у якійсь нірці.
Навіщо?
Щоб не доводилося вирішувати, що правильно, а що ні.
У житті жахливо те, що в усіх свої мотиви.
Звичайно.
І я виступаю за їх вільне вираження.
Я проти бар'єрів і стін.
Саме тому я запрошу Андре.
- Чи правильно це робити? - Я вірю Крістін.
Якщо вона любить Журйо, то їх не зупинять ніякі перешкоди.
Вони усе одно бачитимуться і спілкуватимуться.
Знаєш, ми могли б звести Женев'єв із Андре.
Дурниці! Це було б надто практично.
Я одягнуся. Лишаєшся на сніданок?
Так, лишаюся.
Ваша світлосте, щодо "La Coliniere"...
Поговоріть із моїм секретарем.
- Мадам везтиме своїх собак? - Запитайте мадам.
Мій шуруп!
Відсуньте цю лаву.
Це до моєї співочої пташки. - Розумію, мсьє.
Люба, поставте це на стіл.
У мене чудова новина.
"Мій пілот", як ви його називаєте, буде зі мною на "La Coliniere".
Таке вигадаєте!
Я вигадаю? Вигадаю!
Вибачте! Знаєте, ви не дурень, ви поет.
Небезпечний поет.
Ваша світлосте.
Вибачте, що говорю про це під час виконання обов'язків.
Це через мою дружину. - Ви мені писали, друже.
Коли моя дружина в Парижі, а я тут, це ж не життя.
Я почуваюся, як вдівець. Що вирішила ваша світлість?
А що тут вирішувати?
Якщо ваша дружина хоче бути з вами, це її рішення.
Дуже добре, ваша світлосте.
- Як мені тут добре. - Мені теж.
Я затопив піч, приготував дрова для камінів.
Повідом Корнею.
- Як Гертруд? - Просто чудово, ваша світлосте.
Вугілля доставили?
А дрова занесли?
Дуже добре.
- Привіт, Лізетт. - Привіт, Едуарде.
- Усе гаразд? - Добре.
- Нарешті ти приїхала. - Так, приїхала.
Що це?
Це люди маркіза де Рео. Відстрілюють зайців.
Що вам заважає робити теж саме?
Ми вже відгородилися парканами від Епінеро і Тіксьє.
Разом з тими, що назнаходили єгері, ми вбили близько 250.
І це все?
При повному місяці ми вбиваємо менше, ніж зазвичай.
Треба поставити дротяну огорожу, щоб захистити посадку.
- Не хочу ніякої огорожі. - Так, ваша світлосте.
Так само я не хочу ніяких кроликів. Розберіться з цим.
- Дозвольте продовжити обхід? - Так, Шумашер.
Сходимо до Фушроль.
Мюзетт! Ось, дівчинко!
Що сказав шеф?
Не хоче ні огорожі, ні кроликів.
І як нам усе це вирішити?
Це все клятий кіт мірошника.
Ото лихо.
Він уже не лихо.
З Марсо треба поводитися так само.
Марсо приймає нас за ідіотів.
Але так не триватиме довго.
- Що ти знайшла, дівчинко? - Кролика в пастці.
Марсо скрізь розставляє пастки. Облиш їх. Не попереджай його.
- Сьогодні його не буде. - На світанку?
Якщо він піде пиячити, то рано не встане.
Той волоцюга щось зовсім розпустився. Що будемо робити?
Нагляньте за ним.
Он один!
Здрастуй, Марсо.
Вітаю, Шумашер. Як справи?
Хочеш мого кролика?
Давай його сюди.
Іди.
Рухайся!
- Що відбувається? - Марсо, мсьє маркіз.
- Який Марсо? - Марсо-браконьєр.
Ідіть сюди.
- Ми спіймали його на гарячому. - І що він робив?
Ставив пастки на краю лісу.
Щоб відловлювати кроликів? Та він цінна людина! Відпустіть його!
- Ви серйозно, мсьє маркіз? - Він розуміє мене.
Він розумний чоловік, не те що цей бешкетник!
Бешкетник? Я навчу вас манер.
Таких покидьків як ви треба розстрілювати.
Тільки за крихітного кролика!
- Отже, тебе звати Марсо? - Так, ваша світлосте.
- Ти браконьєр? - Взагалі-то я ремонтую стільці.
Але і в моїй справі бувають тяжкі часи. Ваша світлість мене розуміє.
Тому я намагаюся знайти заняття. - І це називається заняття?
На війні людей розстрілювали і за менш суттєві речі.
Досить.
Мені подобається ваше обличчя. - Його світлість добрі.
Він сволота!
Досить.
Замість того щоб бути аматором, ви будете вбивати кроликів для мене?
Його світлість хочуть найняти мене?
Я не відмовлюся.
Якщо я й займаюся браконьєрством, це ж не так просто.
Я годую мою стару матір.
Немає у нього ніякої матері!
Що? У мене немає старої матері?
Продовжуйте свій обхід. Дайте мені спокій.
Скажи, Марсо.
У тебе ж, мабуть, є й інші сильця. Покажеш мені?
Перебуваючи тепер на службі у вашої світлості, я не можу відмовити.
Сюди.
Отут, ваша світлосте. Ось пастка.
Вона поставлена не в тому місці. - Чому?
Ця стежка більше не використовується. Я мав би помітити.
- Усі помиляються. - Ні, це неприємно.
Якби Шумашер це побачив, був би мені каюк.
- Можеш розраховувати на моє мовчання. - Дякую, ваша світлосте.
То ти радий працювати на мене?
Звичайно, але я краще працюватиму в шато.
Чому? Тобі не подобається ліс, мати природа?
Поки Шумашер поряд, не дуже. Це більше його світ, ніж мій.
У шато йому доведеться дати мені спокій.
Я завжди мріяв одомашнитися.
- Кумедно. Чому? - Через вбрання.
Я завжди мріяв носити уніформу.
- Довго ішов дощ? - Півгодини. Опівдні було сонячно.
- Це надовго? - Востаннє дощило два тижні підряд.
Чарівно!
Її багаж.
Щоразу, коли я приїжджаю сюди, іде дощ.
Це просвітлює розум.
Здрастуйте, Ля Бруєр.
Дозволите?
Ви промокли до нитки.
Ваш шарф.
Де ваша дружина?
Із Крістін, обговорюють господарство.
Як цікаво. Ви приїхали із Турквена?
Там іде дощ? - Як і скрізь.
Вісім годин добирався сюди через Париж. Дороги слизькі.
Рекорд. Привіт, Жакі.
Як ти виросла! - Думаєш?
- Ти вивчаєш китайську, так? - Ні, доколумбове мистецтво.
Звучить чудово!
Як справи, Шарлотт? - Вітаю, люба.
Ти схудла?
Стеж за собою. - Кажу тобі.
А як же ці? Мене не надуриш.
- Ти граєш? - Зараз повернуся.
Приєднаєшся до нас? - Мені нудно грати в бридж.
Та хто ж говорить про бридж? Це белот!
Хто вас зачісує, Женев'єв?
- Ви справді запросили Журйо? - Так. А ви проти?
Навпаки.
- А Жана немає? - Поїхав у Орлеан по рибу.
Скажіть йому про дієту мадам Лабрюєр.
Вона їсть усе. Але без солі.
Навпаки. Але тільки з морською сіллю. І тільки щойно приготоване.
Усе просто. Навіть дитина зрозуміла б.
- У вас є морська сіль? - Ні, але пошукаємо.
Адольф, для мадам Ля Плант...
Я ледь не забув: ніякого чаю, тільки кава.
А для генерала скибку лимона в гарячій воді.
Знаю: артрит.
А для Андре Журйо?
Що ви думаєте про вакцину від дифтерії?
Я не знаю.
У диспансері нашої фабрики були дуже добрі результати.
Справді?
Знайшов свою валізу?
У мого старшого гострий фарингіт, а в молодшого кір.
Можете уявити, наскільки я стривожена...
Хто це?
- Андре Журйо. - Авіатор?
Як добре!
Я попрошу в нього автограф для мого старшого.
- Так мило з вашого боку приїхати. - Ви дуже добра.
Мій любий Андре. Це таке задоволення.
Честь приймати вас тут. Ви знаєте усіх.
Ви ще не знайомі з моєю дружиною.
Вона хотіла б узяти автограф для нашого старшого.
Сподіваюся, навідаєте нас в Турквені.
Ви були неперевершеним.
Мій любий Журйо, я з гордістю тисну вам руку.
Пишаюся вами. Ви чоловік, справжній чоловік.
Зникаюча порода.
Ви не на літаку? Хочу вас поцілувати. Рада вас тут бачити.
Дозвольте мені теж вас поцілувати.
А я?
А я просто зобов'язана.
Це не вийде за межі сім'ї.
- Що це має означати? - Журйо і Крістін.
А вам що до того?
Ми тут, щоб полювати, а не писати мемуари.
Так вони так чи ні?
Так.
Шкода. Він такий елегантний.
Любі друзі,
я маю вам у дечому зізнатися, що стосується моїх стосунків із Андре Журйо.
Я зіграла невелику роль у його подвигу.
Ось як усе було.
Готуючись до польоту, Андре часто мене навідував.
Ми провели довгі години разом.
Дуже приємні години.
Години позначені рідікісним знаком дружби.
Він розповідав мені про свої проекти, а я слухала.
Слухати важливо.
У цьому випадку це не було втратою часу.
Я дуже цим пишаюся і хотіла, щоб ви усі це знали.
Тьотю, я така щаслива.
- Ми організуємо велику вечірку на честь Журйо. - Чудова думка.
Організуємо постановку. І маскарад!
Звичайно, маскарад!
Веселитимемося, як захочемо.
Коли, генерале?
- Десь через тиждень, після полювання. - Чудово!
Крістін, покажемо йому його кімнату.
Ці молоді люди чарівні.
Сент-Обен, більярд. - Так, мсьє.
- Хтось бажає зіграти в пінг-понг? - Я.
Ідете, Женев'єв?
Вечірка на честь чого?
Щоб зібрати кошти для диспансера.
- Ваше пальто, мадам. - Я зніму його у своїй кімнаті.
Той мсьє Журйо просто чарівний.
Очевидно, в нього гарний статус. - Скоріше за все.
- Чудова пара для тебе, Жакі. - Андре мене навіть не помічає.
Я можу організувати маленькі посиденьки у мене в Турквені.
Цей Журйо гарненький. Шкода господиню будинку...
А знаєте, вона посадила його праворуч?
- Де праворуч? - За столом.
Це погано. Я за те, щоб кожен робив, як хоче,
але етикет є етикет.
Мадам обійдеться без ваших порад.
Аспарагус? - Нічого консервованого.
Тільки свіжа їжа, там вітаміни.
Передасте гірчицю?
Ви знайшли морську сіль для Ля Бруєр?
Вона може їсти, як і всі.
Я розумію дієти, але не нав'язливі ідеї.
Мадам зайшла надто далеко зі своїм авіатором.
"Обмеження псує задоволення".
- А ви, мсьє Корней? - Не ваша справа.
Це не дуже мило.
Передайте гірчицю.
Корнею, ви провели 10 років із графом де Водуа...
Дванадцять. Я б досі був з ним, якби він не збанкрутував.
- Добре, але чи графиня... - У неї не було коханців.
Звичайно, ні.
Їй було 85 років і вона була прикована до інвалідного візка.
Її не можна порівнювати з мадам.
- Граф не був жидом. - Що це означає?
Тільки дід ля Шене був Розенталем із Франкфурта.
Я певен, ваш чоловік погодиться.
Правда, Шумашере?
Я не знаю, про що ви говорите.
Що стосується євреїв, я колись працював на барона д'Епіне.
Там не було євреїв,
але кажу вам, вони їли, як свині.
Тому я пішов.
- Ти надовго, Лізетт? - Я ще потрібна мадам...
Ля Шене, жид у чистому вигляді,
недавно пиляв мене за картопляний салат.
Ви знаєте - а може, ні - що правильно
лити біле вино на картоплю,
коли вона тільки з вогню.
Але Селестен боявся обпектися.
Ну, патрон відчув одразу, що він зробив щось не так.
Кажіть, що хочете, але він - те, що я називаю аристократією.
Ось ти і тут.
Що тут у нас?
- Я шукаю мсьє Корнея. - Так, мій друже.
Я новий слуга. Його світлість мали б тобі сказати.
І що ж ви робите, добрий чоловіче?
О, я не знаю... всього потрошку.
- Натираєте черевики, добрий чоловіче? - О, звичайно.
Що стосується чищення, я спеціаліст.
Завтра вранці зберете черевики біля кімнат гостей.
Буде зроблено, мсьє Корней.
Ми їмо тут? - Так, добрий чоловіче.
Я сьогодні чергую.
Сядьте.
Жермен, тарілку.
Як вас звати?
Марсо. А вас, мадмуазель?
Мадам. Мене звуть Лізетт. Я мадам Шумашер.
Хай це не зашкодить вам сісти.
Щоб полювання вдалося.
Минулого року в Каені
ми вполювали тільки 60 фазанів першого дня.
Поки я не з'їм зайця, я не вгамуюся!
Нічого, крім зайця!
Кролика подавати інакше, ніж паштет?
Я цього не казав.
Скажіть, Ля Шене, добре їздить ваша Delahaye?
Минулого місяця з Канн до Парижа доїхав за 10 годин 35 хвилин.
Із перервою на обід.
Отже, все влаштовано.
Вечірка після полювання.
- Яка вечірка? - Наша.
- Маскарад? - Звичайно. А зараз спати.
Я прийду перевірю, чи є у вас все необхідне.
Як ваші гості, ми не відчуваємо нестачі ні в чому.
Така гостинність вимирає.
Крістін, ви чудова господиня.
Сюди, генерале.
Перш ніж ви підете, хотілося б вас запитати...
Що таке доколумбове мистецтво? Те, яке ви вивчаєте?
Американська цивілізація до приїзду Колумба.
- О, негри! - Тоді там іще не було негрів.
- А хто там був? - Індіанці.
От я дурна гуска! Бафало Біл!
- Я забула, де моя кімната. - Я вам покажу.
Там чудовий краєвид. Шкода, що вже темно.
Мисливський ріжок. Ви полюєте верхи?
Як за часів мого батька.
Октав не надто шумить? - Зовсім ні.
На вечірці я продемонструю свої вміння фехтування.
Раніше я показував фокуси з картами.
Що б ви не зробили, буде добре.
- Ви чудовий музикант. - Розважайтеся.
Вільяме, цієї ночі ви мені не потрібні.
- Добраніч. - Гарних снів.
Добраніч. Спокійної ночі.
Ви двоє щасливі? - Дуже.
Я обожнюю вас, Шарлотт!
Моя люба, я такий вдячний вам.
- За що? - За те, що я не виглядаю смішним.
Це дуже делікатно, тим більше перед усіма.
Журйо теж добре з усім справився.
То був важливий момент, і ви були чарівною. Мої компліменти.
Зараз можеш іти. У тобі немає потреби.
Справді ні? Добраніч, мадам.
Ти не хочеш дітей?
Звичайно, хочу, мадам.
Але ж вони вимагають стільки часу.
За ними треба доглядати. Інакше навіщо взагалі?
У цьому є щось прекрасне.
Це стає твоїм єдиним заняттям.
Мадам чули про нового слугу? Він дуже милий.
Його звуть Марсо.
Наглядай краще за своїм чоловіком. Його звуть Шумахер.
А друга мсьє Октава звуть Андре Журйо.
Та мій авіатор не такий уже й поганий.
Ви так гарно пахнете. Парфуми? - Дайте мені спокій!
Щось готуєте?
Досі не спите?
- Отак от. - Як так?
Усе вдається. Щаслива?
Захоплена. Тепер можна викладати карти на стіл.
Але краще притримати козиря.
Добрий чоловіче, я не чув про ту справу з радіо.
Це підтверджує мою думку, що наша люба Крістін має клас.
А це рідкісна річ у наш час.
Солодких снів, генерале.
Що скажеш?
- Про що? - Про все. Усе йде добре.
Я вибираюся звідси.
О, ні, тільки не після усіх цих труднощів, які довелося пройти.
Лишайся.
Тобі подобаються подушки? Терпіти їх не можу.
Закінчив кривлятись?
Вибачте, Сент-Обен. Не треба мені було стріляти того фазана.
Я подумав, що він у моєму ряді, але він був ваш.
Ні, він був явно ваш.
- Ні, він якраз минав ту сосну. - Він був ваш, мій любий друже.
Ви надто добрий.
Займайте сьому будку.
Це трохи далеко, але фазанів там багато.
Сент-Обен, ви його сусід. - Звідки ідуть загоничі?
- Звідти. - Тоді йдемо сюди.
Щонайменше ми за вітром.
Шумашер проведе вас до будки-схованки.
- Мадам де Маррас? - Так, я знаю.
Мсьє Журйо, можете піднятися отуди.
Вам треба вийти трохи попереду загоничів.
Багато дичини намагається втекти по дорозі.
- Ти зі мною? - Туди?
Нас приймуть за зайців. - Не будь дурним.
Отак, остання схованка.
Вам тут подобається?
Дуже. І далеко від деяких язикатих.
Скажи, Октаве...
ти бачив Крістін із Ля Шене?
- Що вони роблять? - Огидно! Вони утрирують.
Вони мають право. Вони одружені.
Я ненавиджу її.
У тебе складний період,
але ти це здолаєш.
Повір моєму досвіду. Це займе час, але мине.
Одного ранку ти прокинешся
і помітиш, що у доньки консьєржки чарівні очі.
І зцілишся.
Щоб прокинутися, треба заснути. Але я не можу спати!
Я помітив. Уночі ти був справжнім лихом.
Готові ліворуч?
Ходімо.
Мсьє, ваші позиції!
Рухаємося ліворуч.
Ідемо вперед.
Тримаємося близько.
Атакуємо.
- Жакі, тобі подобається полювання? - Так, тітко. А вам ні?
Я все пропустила. Сьогодні я поганий стрілець.
- Ви двоє забагато розмовляєте. - Так чи інакше мене вже нудить від полювання.
Усе просто. Займемося зимовим полюванням.
Треба показувати впольоване?
Ні. Зробимо це в шато.
Той фазан ліворуч...
Вибачте, мсьє, але цього разу він мій.
Не робіть так більше.
Минулого разу я не скаржився.
Спробуйте зрозуміти.
Я цілюся у фазана -
і бац! Він застрелив його прямо перед моїм носом!
Це вже занадто!
Гарна у них розвага в Австрії: полювання на вальдшнепа.
- Уночі? - На світанку.
- Маю дещо вам сказати. - Говоріть.
Це таємниця. Дозвольте його вкрасти, генерале.
- Якщо повернете. - Не хвилюйтеся.
Нічого подібного, Сент-Обен.
Деякі люди справжні незграби зі зброєю.
Знаєте, що сталося з бідолашним Жоржем минулого року у Мальвуазі?
Він підстрелив себе із власної рушниці,
роздробив собі стегно.
Помер за 20 хвилин.
Вам сподобалося, Крістін?
Дейо сказав: "Ваш день завершився сумкою повною дичини і порожньою рушницею".
- Жакі, він твій! - Де? Я нічогісінько не бачу!
Але де? - Там! Цілься в зайця, а не в мене.
Він утік.
Ти найпривабливіша із незграбних жінок.
Справді?
- Так. - Хотіла б я бути іще незграбнішою.
- Чому? - Тоді ти мене цілував би частіше.
Усе дуже просто.
Знаєш, Жакі.
Я не люблю тебе.
Я знаю.
Але ти марнуєш час із моєю тіткою.
І ти знаєш.
Це не жарти. Тобі зле, мені теж.
Ваш загонич нікудишній.
Мсьє Андре стріляв погано.
Його світлість кращий стрілець.
Закінчили, діти?
Мені не щастить, хоч і позиція хороша.
Таке буває.
- Вам не холодно, мадам? - Не тоді, коли рухаюсь.
Коли сонце сідає, температура знижується.
Білочка!
Якби тільки зі мною була рушниця...
- Навіщо? Мені подобаються білки. - Вони чарівні, але шкідливі.
Погляньте.
Як прекрасно!
Так близько, ніби можна торкнутися.
Польовий бінокль завжди стане в нагоді.
Цей невеликий, зручно носити.
Лінзи такі тоненькі, форма така практична,
що з короткої відстані
можна побачити білочку так близько, не налякавши.
Добре. Отже, ви все розкажете Крістін.
У якому світлі? - У поганому для вас.
Як мило з вашого боку!
Ненавиджу страждати на самоті. Нещастя любить компанію.
Хотіла б я бачити ваше обличчя, коли вас покине Крістін.
А вона так і зробить, якщо я їй скажу.
Я не сумніваюся.
Ви справді її любите.
Ви розлюбили мене? - Змінимо тему.
Я як пастушок Паріс без яблука. Це гротескно.
Будь ласка, дайте мені відповідь.
Ні, я вже не люблю вас.
Ви мені дуже подобаєтеся, але...
Але вам зі мною нудно.
Які слова!
Усе правильно.
Я здаюся. Можна побороти ненависть, але не нудьгу.
Ну, мене теж це усе дістає.
Бачити, як ви граєте пастуха зі своєю віденською пастушкою -
мені від цього позіхати хочеться.
Я йду. - Так буде найкраще.
Так, я йду.
Але ніжно попрощайтеся зі мною.
Не кажіть "прощай". До побачення.
Ні, прощайте.
Але це прекрасне прощання.
На якусь мить я хочу повернутися на три роки в минуле.
Коли Крістін для нас не існувало.
Обійміть мене, як тоді.
Я заплющу очі
і повірю в усе, що захочу.
Ходім, Женев'єв.
Не кажіть нічого.
Поцілуйте мене. - Моя люба...
Надзвичайно!
Шотландська куріпка! Можна порахувати їй пір'я.
- Бачите? - Ні.
Ось, мадам. За два кроки від дерева.
Три, якщо вашими ніжками.
Я теж хочу її побачити.
Ну, хіба вона не мила?
Дайте мені поглянути.
Моя черга.
Те, на що ви дивитеся, видається на диво цікавим.
Дуже цікаво.
Доброго ранку, ваша світлосте.
- Ви ідете? - Так.
- Не лишаєтеся на свято? - Мене чекають у Парижі.
- Ви можете зателефонувати. - Ні, мені краще поїхати.
Краще?
Для кого?
Для вас?
Чи для мене?
Моя люба Женев'єв,
ми можемо поговорити чесно?
Чи я в'їдлива дружина?
Як ви можете бути в'їдливою зі мною?
Чи я колись намагалася перешкодити вашим стосункам із моїм чоловіком?
Ви знаєте?
Як і всі.
Старий добрий Робер. Він такий добрий, такий чутливий.
Але він, як дитина. Ніщо не може приховати.
Це правда.
Коли він намагається збрехати, одразу ж видно.
Він червоніє ще до того, як збрехати.
У нього ледь ніс не починає рости.
Він такий тактовний.
Можу поскаржитись лише на одне: його звичку курити в ліжку.
Ну, хіба це не жахливо? І попіл!
- А простирадла! - Усі пропалені!
- У дірках! - Так ніби ліжка призначені для куріння!
Ну, не мені вам казати.
То ви лишитеся?
Я вже не знаю.
Жінки повинні час від часу підтримувати одна одну.
Якщо ви лишитеся, мій чоловік подбає про вас
і трохи менше подбає про мене,
що мені буде якраз доречно у цей час.
Андре Журйо?
Андре дуже добрий і благородний,
але надто щирий. Щирі люди такі нудні.
Дивлячись коли.
Що ви одягнете сьогодні?
Тірольський костюм. А ви?
Я нічого не приготувала.
Ходімо зі мною. Знайдемо щось.
Ви знаєте якісь тірольські танці?
Чекайте, здається, треба отак.
Ні, отак.
Неймовірно! Наші черевики зникли.
- Моїх чобіт немає. - Моїх теж.
Зникли черевики моєї дружини.
- Корней їх знайде. - Сподіваюся.
Що ти одягнеш сьогодні?
Я думав про це всю ніч.
Я збираюся вдягнутися ведмедем.
Чекай. Лишився цінник.
Це чудовий плащ. Теплий і водостійкий.
Але не такий уже й гарний.
"Деякі чоловіки потребують не ярма репутації.
Їх перший удар меча може бути майстерним.
Погляд зосередився на могилі. Він дивився на Каїна".
Звикаєте до нової роботи?
Вона мене любить.
Не любить.
Любить.
Не любить.
Любить.
Не любить.
Любить.
Не любить.
Любить.
Вона мене любить.
Я вас поранила.
- Навпаки. Я радий. - Чому?
- Ви поряд зі мною. - Дурниці.
Залиш нас або скажу мадам, і тебе звільнять!
- Що ти тут робиш? - Я чергую.
Ми чергуємо.
Черевики, добрий чоловіче!
Усі чекають. У домі революція!
Не лайте мене. Оцей ось хуліганисько винен.
- Що ви тут робите? - Прийшов побачити свою дружину.
Це навряд чи вдалий момент. Сьогодні свято. Ідіть геть.
Якщо ще раз спіймаю тебе з нею, начиню тебе свинцем.
Припиніть баламутити працівників. Ми і так зайняті.
Бачиш? Ти заважаєш.
Ми користуємося успіхом.
Ще раз.
Вона така надокучлива! Ну ж бо...
Автора!
Із почуттям радості ми гордо крокуємо
по доріжці. Наші серця сміливі.
Наш крок швидкий. Ми не можемо ризикувати.
Бракує військового параду.
Тепер усі разом!
Куди вона пішла?
Нам треба поговорити!
- Де вона? - Хто?
- Крістін. - Не знаю. Допоможіть мені це зняти.
Бертелен. - Не турбуйте мене зараз.
Я забагато випила. Я не знаю, що роблю.
Це добре.
- Ми більше не граємо? - З мене досить цієї вистави.
Тоді чому так одягатися?
Допоможіть мені зняти цю ведмежу шкуру. - Ми зайняті.
Зайняті!
- Допоможи мені це зняти. - Я зайнятий.
Ви не бачили мою дружину?
Я шукаю її.
Заради Бога, хтось допоможе мені зняти цю шкуру?
- Я до смерті хочу зіграти в белот. - Удвох?
Спитайте генерала.
Ви бачили мадам?
Не хочу набридати, але в мене нічого не виходить.
Ви добра душа, але...
- Але я не можу зняти це сам! - Зараз не час.
А Крістін? Що ви зробили з нею?
Ви скоро довідаєтеся.
Дайте мені тільки це зняти. Тоді всі довідаються!
Ідіть сюди. Я зніму вашу ведмежу шкуру.
Дуже своєчасно!
Якби вона любила вас, вона б не була із Сент-Обеном.
Підемо разом.
Я живу тут. Я не можу так просто піти.
Ви і ваше почуття власності!
Так ніби дім настільки важливий!
Мені спочатку треба побачити Крістін.
Тягніть!
- Ви мене не бачили. - Чому?
- Шумашер мене переслідує. - Чого?
Через свою дружину.
Ми дуріли. Він нас побачив і розсердився.
О, ваша світлосте...
жінки такі чарівні. Я їх люблю.
Занадто люблю. Але від них аж віє проблемами.
І не кажи.
- Вам теж не пощастило? - Якоюсь мірою.
Не хотів би бути арабом?
- Ні. Навіщо? - Заради гарему.
Тільки мусульмани проявляють трохи логіки
в стосунках чоловіків і жінок.
А вони ж такі самі, як ми. - Якщо ви так кажете.
Але в них є улюблена дружина.
Але ж вони не виганяють інших, щоб не поранити їх почуття.
Якщо ви так кажете.
Я не хочу нікого ображати, навіть жінку.
Це історія мого життя. - Але це вимагає грошей.
Хоч у мене є і гроші, але усе одно усім від цього шкода:
моїй дружині, моїй коханці і навіть мені.
Хочу я мати жінку чи ні,
спочатку я її смішу.
Так вона втрачає пильність, і я можу її завоювати.
Чому ви цього не спробуєте?
Бо для цього потрібен талант.
Природньо.
Ви б не зробили мені послугу? - Із задоволенням. Що?
Перевірте, чи узбережжя чисте.
Якщо Шумашера немає, я вислизну із кухні.
- Підіть через терасу. - Забагато світла.
- Лишайтеся тут. Я гляну. - Дякую, ваша світлосте.
- Що ви тут робите? - Нічого.
Цієї ночі вам не можна ходити коридорами.
Ідіть у мою ванну!
Ви потрібні.
- Вже час? - Саме так.
Де мсьє Сент-Обен?
Чесно кажучи, я не знаю.
Вибачте!
Де Андре?
Ви усвідомлюєте, що я шукав вас останні півгодини?
Яке ви маєте право?
Так, яке право?
Ви поводитеся розпусно.
Можливо, але цього разу я вимагаю пояснення.
Я відмовляюся його давати.
- Ви не можете командувати Крістін. - Ну, то дайте мені дозвіл.
Мсьє, я вдарю вам у вухо. - Тільки спробуйте, мсьє.
Андре, будь ласка!
Моя люба Крістін, мені дуже шкода.
Він зустрінеться з моїми секундантами вранці.
Уранці я сплю. Можливо, доведеться їх викинути.
- Не хочете дуелі? - Не з вами.
- Це вам так просто з рук не зійде. - Це смішно.
На мою думку, ви наймерзенніший боягуз.
Ви ставите мене у принизливе становище.
Ви не повинні битися.
Я зламаю шию того клоуна.
Клоуна?
Не втручайтеся.
Так я боягуз?
Перекажіть Сент-Обену.
Чому вас не було у Ле Бурже?
Тому що...
Я люблю вас, Андре.
Я ніколи не хотіла це визнавати.
Але тепер я маю право зізнатися вам.
Я люблю вас.
Це чудово.
Я уже й не сподівався.
Що ми будемо робити?
Ми поїдемо.
- Куди? - Куди-небудь.
- Коли? - Негайно.
Я люблю вас, Крістін.
Я думаю, що можу зробити вас щасливою.
Я мріяв тільки про втіху бути разом із вами.
Отож, я знаю... ця втіха не була несподіванкою.
Ви боїтеся?
Я мушу сказати Ля Шене.
Навіщо?
Так буде правильно.
Послухайте мене.
Я не можу втекти з дружиною господаря,
який називає мене другом і тисне мені руку,
нічого не пояснивши.
Але оскільки ми закохані, то яке це має значення?
Навіть так, Крістін, є певні правила.
Ми пішли у танець,
Без барабану і дуди шукали втіх у житті,
Ми пішли у танець,
Хоч у кожного з нас є дружина, ми пішли у танець.
Дорогі друзі, маю приємність показати вам свій останній здобуток.
Це вершина моєї кар'єри
як колекціонера музичних і механічних інструментів.
Думаю, вам сподобається. Вам вирішувати.
Один...
Два...
Музика!
Якщо він вам набридатиме, скажіть мені.
Я покладу його на лопатки.
- Що ти тут робиш? - Я прийшла з'їсти яблуко.
- Де Марсо? - Я що, його стережу?
- Куди ти? - Нагору, до інших.
Принеси мені випити.
Я поїду завтра, і ти поїдеш зі мною.
Як скажеш, Едуарде.
Я заберу тебе до Ельзасу.
Браконьєрство, хитрощі... Цей характер Марсо ми знаємо.
Натиснути на курок
у лісі вночі - і все владнається.
Звичайно.
До дідька з їх грішми.
Це дурниця працювати на інших, коли не можеш бути сам собі хазяїном.
А в Ельзасі, мабуть, так гарно,
високі ялини, сніг, лелеки.
Припиніть! Ви мене чуєте?
Ходімо!
Ходімо, Лізетт!
Востаннє прошу!
Ви мене чуєте? Я не повторюватиму!
Ні, Андре, я піду з вами зараз або ніколи.
Ми повинні вийти з високо піднятими головами.
Ви мені ще потім подякуєте.
Пробачте, мадам.
Я тебе вб'ю!
Ну, тепер...
Мсьє Журйо.
Маєте, що хотіли.
Ви крадете мою дружину. - Ні, дайте мені лише кілька хвилин.
Я дам вам оце, виродку!
Повторите?
Що відбувається?
Підемо звідси.
Стій!
Злодій!
Ви збожеволіли?
- Досить уже! - Що це?
Я щойно сказала вашому другові, що люблю його.
Ну, якраз вчасно!
Ви справді його любите?
Я вже не знаю.
Вже? Що він вам зробив?
Він усе говорив... про порядність.
Він запропонував мені провести місяць із його матір'ю в селі,
поки він все владнає з Ля Шене.
А чого ти чекала?
Що він візьме мене в свої обійми, поцілує й забере геть.
Бідолашна Крістін.
Ти забула одну річ: він герой.
- Я зараз його дістану! - Ти божевільний!
З мене досить! Зараз шию тобі зламаю!
- То була куля? - Куля.
- З револьвера? - З револьвера.
Куля з револьвера. Вас це дивує?
- Крістін зникла. - Крістін зникла!
Сьогодні... Крістін зникла!
Оце так!
Дурні! Хіба ви не бачили, як вона пішла з Октавом?
Я її не звинувачую. Ви обоє кумедні!
Не хвилюйтеся. Колись її знайдете.
Женев'єв, будь ласка!
А зараз, любий, поговорімо про нас.
Коли ми підемо?
Це не той момент!
У мене інші турботи!
Твій батько пройшов, навіть не глянувши.
А ми сховалися за дверима.
Музиканти були уже на ногах.
А там публіка вже аплодувала.
- Все, як колись! - Звичайно.
Обстановка була дивна.
Мало б виглядати, як вітальня в золотому й зеленому.
Такий зелений, що тільки англійці могли б вибрати.
А твій батько... яка елегантність!
Він пройшов сценою, нічого не знаючи.
Усі шаленіли.
Король тут...
Як він міг.
Замість диригентської палички він узяв смичок першої скрипки.
Як звичайно.
І ніби уві сні...
Дай мені спокій.
Ах ти паскудо!
Ходімо!
Це не розвага. Це вже занадто.
- Досить означає досить. - Ненавиджу постріли.
Досить, Шумашер!
- Відчепись! - Що?
Андре, будь ласка, допоможіть мені її заспокоїти.
Корней, покладіть край цьому фарсу!
- Якому, ваша світлосте? - Шумашер і компанія!
Буде зроблено.
Ви тут стояли?
Так, мадам. І маю вам подякувати.
Дякую. - Не треба!
- Яка доза? - Дві.
Дайте мені чотири.
Снодійне? Ненавиджу снодійне!
Будьте розсудливою.
Куди ви ідете? - Танцювати!
- Можете потанцювати в ліжку. - Так, мій любий. Я іду в ліжко.
Так, серденько, я іду в ліжко.
Вам це справді потрібно.
Повертайтеся в свою кімнату.
Я вас прошу, поверніться.
Заспокойтеся, любий. Побачимося завтра.
Добраніч.
Генерал!
Сигаретку?
Так рано лягаєте, генерале?
Так, збираюся спати.
Хотів віддати шану Крістін. Де вона?
З головним болем.
- Лягаєте спати через цей безлад? - Зовсім ні.
- Незначна суперечка. - Звичайно. Добраніч.
Де Крістін? Певно, щось не так.
Вона була стомлена і лягла спати.
- Невже? А Женев'єв? - Трохи стомилася, от і все.
Вона така чутлива.
Прислуга сьогодні трохи збуджена.
Їм теж треба повеселитися.
Ми подумали, це була частина вистави.
Знав би я, я б його зупинив.
Нічого страшного. Спокійної ночі.
Моя шана вашій дружині.
Поцілуйте її за мене.
Уже йдете? Ще рано.
Якщо Крістін застудилася, спробуйте попарити ноги з гірчицею.
- Ми не можемо побачити Крістін? - Вона відпочиває.
Чудовий вечір! У Турквені так би не вийшло.
Ми якось танцювали фарандолу. Чарівно, але так старомодно.
Звичайно. Добраніч.
Хвилиночку.
Багато було шкоди завдано? Хтось поранений?
Я щойно усе перевірив. Ніхто не поранений.
Трохи постраждали чучела, і я знайшов кулю в дверях,
не кажучи вже про скляний посуд.
У мене немає іншого виходу, крім як звільнити вас.
У мене розривається серце, але я не можу ставити під загрозу життя моїх гостей.
Може, вони й неправі, але вони цінують свої життя.
Коли я мушу піти?
Зараз же.
Корней виплатить вам компенсацію.
Я більше не хочу чути вашого імені.
- Ти ідеш зі мною? - Я іду з мадам.
Попрощатися?
Я ж тобі сказала! Якщо я ще потрібна мадам, я лишаюся з нею.
- Це не забагато? - Робіть, як я кажу.
Дуже добре.
Ходімо зі мною.
Добрий чоловіче, тебе я теж попрошу піти.
Я не можу звільнити Шумашера й лишити тебе тут з його дружиною.
Це було б аморально, розумієш?
Я розумію. Нічого особистого.
Перш ніж піти, хочу висловити вам свою вдячність.
Ви намагалися мені допомогти, взявши на службу.
Я ніколи цього не забуду.
Не намагайся мене розчулити. Просто йди. З мене досить клопотів.
Яка ніч!
На чому ми зупинилися? - Я просив вас на п'ять хвилин.
Звичайно.
Як мило з вашого боку. Але ви здогадливий.
Я вас прошу.
Де ми можемо поговорити? - У їдальні.
Так, звичайно.
Але спочатку прийміть мої вибачення. - Ви не повинні...
Будь ласка. Я поводився як мужичня.
Я був не кращим.
Знаєте, що мені нагадали наші сьогоднішні атлетичні змагання?
Я колись читав статтю в газеті
про італійського робітника, що намагався звабити дружину польського колеги.
Закінчилося поножовщиною.
Я ніколи не вірив, що так буває. Але буває ж!
У мене є виправдання.
Я люблю Крістін. - А я ні?
Я люблю її настільки, що хочу, щоб вона пішла з вами.
Бо її щастя від цього залежить.
Але я радий, що ви з нашого оточення.
Та все ж...
дещо мене хвилює.
- Що? - Ваша професія.
- А що в цьому поганого? - У Крістін є свій спосіб життя.
Ви молодий і знаменитий. З вами може статися біда.
- Як оптимістично! - Треба це враховувати.
Яким буде її фінансове становище?
Як спокійно після всього цього шуму.
Усі пішли? - Схоже на те.
Добре.
Я знову мушу поговорити з тобою про Андре.
Ти маєш зрозуміти. Сьогодні всі герої такі.
У повітрі вони приголомшливі.
Але коли вони повертаються на землю, вони слабкі, бідні й безпомічні.
Незграбні, як діти.
Вони можуть перетнути Атлантику,
але не Єлисейські поля поза переходом.
Отакі вони.
Поглянь на місяць з його ореолом.
Завтра буде дощ.
Я шукала вас. Я хвилювалася.
Чому?
- Ви на мене не сердитеся? - Зовсім ні.
Не наша вина, що усі чоловіки божеволіють від нас.
- То я можу лишитися? - Звичайно.
Я така щаслива!
Заходьте.
Не можна так виходити, зараз ніч, тим більше листопад.
Ти знаєш про мадам де Маррас і мого чоловіка?
Але це почалося ще до вашого одруження. На курорті.
Бачиш? Усі знали. А мені й слова не сказали.
- Ми не хотіли вас засмучувати. - Очевидно.
Останні три роки мого життя будуються на брехні.
Я весь час про це думаю, відколи побачила їх на полюванні.
І раптом я зрозуміла.
Це риса нашого часу.
Сьогодні всі брешуть.
Фармацевтичні листівки, уряди,
радіо, кіно, газети.
То чому прості люди, як ми, повинні казати правду?
Прогуляємося.
- Я знайду ваше пальто. - Мені жарко.
Це тому що вам зле. Візьміть мою накидку.
Вона не дуже гарна, але ви не застудитеся.
Ти йдеш вгору по річці?
Я теж.
Ти бачив її?
Я теж.
Вона сказала, що лишиться з мадам.
З мадам!
Вона одружена не з тобою, а з мадам.
Що будеш робити?
Повернуся в свою хижу і візьмуся до роботи.
Знову займешся браконьєрством?
А тобі то що, тебе усе одно викинули?
Спіймав би собі кількох фазанів.
Кількох кроликів.
У мене є ідея.
Я дістану собі ліцензію продавця дичини.
Зупинить мене поліцай: "А що там у вас?"
А я кажу: "В кошику? Десять зайців,
але в мене є ліцензія.
Гарного дня, офіцере".
Бери сигарету.
А ти?
Що будеш робити?
Лишатимуся поблизу.
Через мою дружину.
Хочу її повернути.
- Що ти робиш? - Плюю в воду.
Це все, що я вмію в житті.
Ходи.
У чому справа? - Ні в чому.
Просто неприємно, коли нагадують,
який я невдаха.
П'явка!
Якби у мене не було кількох терплячих друзів, помер би від голоду.
Але коли я був молодий,
то думав, що колись настане мій день.
Хотів мати контакт із публікою.
Це мало б бути захоплююче відчуття.
Подумати, скільки я втратив!
Тому я живу якоюсь нісенітницею, уявляю, що це мало б статися.
Треба випити.
Мені здалося, що це майже сталося.
Але після кожного злету йде падіння.
Важкі часи, але звикаєш.
Чудова ніч. Поглянь на місяць.
Тобі не холодно?
Ні. А тобі?
Накинь капюшон.
- Це Лізетт. - З Октавом. От паскуда!
Ти певний, що це вона? - То її накидка.
Я їй її подарував.
- Мені холодно. - Повернемося.
Тільки не в шато.
Ніколи.
Тоді сядемо в теплиці.
- Про що вони говорять? - Не чую ні слова.
Револьвер з тобою? Відплати йому.
Я витратив свої кулі на тебе.
Бідолаха.
Але мій батько не був таким.
Він теж був героєм. Але по-своєму.
Коли ти думаєш про свого батька, ти несправедлива щодо інших чоловіків.
Аж ніяк.
Ти добрий хлопець. - Я невдаха.
Та ні.
Просто тобі потрібно, щоб хтось про тебе піклувався.
Я про тебе потурбуюся.
Надто пізно. Я застарий.
Дурненький.
Знаєш...
я тебе люблю.
Ти мене любиш?
Так, Крістін.
Я тебе люблю.
Тоді поцілуй мене.
В губи, як коханець.
- Я вб'ю їх обох. - Не її.
Обох.
Заряджу рушницю.
Не можна. Не її.
Ходімо зі мною.
Чому б тобі не лишитися тут, не простежити за ними?
Ні, треба триматися разом.
Є поїзд в Лямотт-Беврон о третій. Сядемо на нього.
Я принесу твоє пальто.
Де Крістін? Я хвилююся.
Не хвилюйтеся. Вона з Октавом.
Йому можете довіряти. Врешті-решт, це він вас познайомив.
Я його не звинувачую.
Він порядний чоловік. Чесний.
Я знаю.
Я мало в що вірю, але починаю вірити в дружбу.
Але Октав -
особлива людина.
- Де мадам? - Знайди їй пальто.
Її пальто.
Дуже добре.
Хтось свиснув мого капелюха. Чудесно!
- Усе не так. - Чому?
Коли це для розваги, усе добре.
Але якщо жити разом,
то молоді мають бути з молодими, а старі з старими.
Ви не знаходили мого капелюха?
І у вас немає грошей. А мадам потрібно багато речей.
Що ви робитимете без грошей?
Геть зім'ятий.
Я висловлюю свою думку. Ви робите помилку.
Мадам буде нещасною з вами.
Ви заберете мене з собою?
Звичайно. Ви приєднаєтеся до нас згодом.
Де Крістін?
Вона тебе чекає.
Мене чекає?
У теплиці на містку.
Понеси їй оце.
Поспіши! У теплицю.
Тобі не можна застуджуватися. - Дуже дякую.
Я маю тебе поцілувати.
Ти теж її любиш.
Лізетт, будь ласка. Я ж не плачу?
Я страждаю, терпіти не можу.
Вона сама.
- Я поговорю з нею. - Звичайно, ходімо.
Не ти.
Я.
Чуєш?
Це він.
Крістін!
Ви чули постріл в парку?
У парку?
Я була в кімнаті і...
- Це Андре, так? - Так, мадмуазель Жакі.
- А мадам? - З мадам усе гаразд.
Дякую.
Він мертвий?
Він не мучився.
Його влучило сюди.
Упав, як тварина на полюванні.
Покликав мадам, і все скінчилося.
Ти його застрелив?
То був Шумашер. Але я був із ним.
Поспішіть, Корней.
Чому ти не дала мені піти?
Що тепер зі мною буде?
Пустіть. Я потрібна мадам.
Ти
поцілуй її.
Поцілуй і скажи, що я пішов.
Вона зрозуміє.
З тобою я теж прощаюся.
До побачення. - До побачення, мсьє Октав.
Я так вами захоплювалася.
Я тобою теж захоплювалася.
Ми їм потрібні, Корнею.
Біля теплиці?
Куди ти збирався?
Назад у ліс.
Думав там чимось зайнятися.
А ви?
Я в Париж. Якось справлятимуся сам.
Ну, може, ще колись зустрінемося.
Сумніваюся.
Та хто знає. Усе можливо.
Хай щастить.
Ви мені пробачите?
До теплиці нікого не пускати. - Пуантар охоронятиме.
Поговоріть про формальності з Корнеєм.
- Не можу цього витерпіти! - Будьте сильною, мадмуазель Жакі.
Освічена дівчина, як ви, має вміти виглядати мужньою.
Люди дивляться.
Я потурбуюся про неї.
Спробуйте заснути. Ви, мабуть, виснажені.
Ми поїдемо завтра.
Це був печальний нещасний випадок, нічого більше.
Охорона подумала, що він браконьєр, і стріляла.
Така вже доля, Андре Журйо заплатив за цю помилку.
Завтра ми поїдемо, оплакуючи нашого вірного друга,
чудового компаньйона,
який дозволив нам забути, наскільки він знаменитий.
А зараз, любі друзі, холодно. Застудитеся.
Пропоную зайти в шато.
Завтра ми вшануємо Журйо.
Нове визначення слова "нещасний випадок".
Ні, в цього Ля Шене є клас.
І це вже рідкість, мій любий Сент-Обен.
Це вже рідкість.
КІНЕЦЬ
переклад: Орися aka antusyrzhuk редагування: Сяник